
King's Bounty: A Kezdetek





(Az alábbi történet, az azonos című számítógépes játékhoz kapcsolódóan született. Pontosabban, a játék előzményeit regéli el ez a történet!
Ha még nem játsztál a játékkal, érdemes először ezt elolvasnod! 
Ha nem ismered a fenti játékprogramot, lehet hogy, nem teljesen értesz meg mindent az írásban!)

Írta: Gazda Zoltán (Jonowsky) jonowsky@freemail.hu, www.extra.hu/jonowsky (Saját kalandok!)




A király egy ezüst fésűvel fésülte, hosszú fekete, természetesen hullámos sörényét.
Az előbb illatos olajokat kent rá. Ettől már a hajzata úgy ragyogott, mint Salamon töke, de a király még ezzel sem volt elégedett! Egyre tovább fésülte a hajzuhatagot!
Nem hiába volt a király neve Maximus...

Az uralkodó arca még egészen fiatal volt,  alig múlhatott tizennyolc éves!
A király dühödten megrántotta a fésűjét. A fésű megakadt egy makacs hajcsomónál, és az istenek sem akart tovább siklani a fényes, hollófekete hajzuhatagban.
A király megint a fésűjét rángatta. 
Mivel ez nem segített, tovább rángatta, de most már királyhoz egyáltalán nem illő, kocsist megszégyenítő káromkodás kíséretében.

Kétségtelen, a király ideges volt! De, úgy is mondhatnánk, nem volt éppen a legjobb idegi állapotban! 

Így volt ez már jó ideje!

A bajok pár hónapja kezdődtek...

Az eddig békés birodalomban egyre másra szabadcsapatok, rablóhordák tűntek fel. A király, annak rendje, és módja szerint kirendelt pár pikeman egységet egy csapat cavalry kíséretében, ám nem használt semmit! Ugyan pár rablóhordát szétvertek, ám nem lett vége a támadásoknak. Sőt az emberek lázongani kezdtek, mert valakik feltüzelhették királyuk ellen őket. 
A király pedig nem tudta hogy hogyan legyen úrrá, a kezdődő káoszon!

Pedig minden jól indult! A birodalmat apjától örökölte, kerek egy éve. 
(Apja neve természetesen Minimus volt, már csak a következetesség okán is! :) )
Virágzó birodalmat vett át, és mindent megtett, hogy birodalma még virágzóbb legyen.

Maximus kezében megállta a fésű, majd hirtelen koppanva esett a márványpadlóra a trónszéke mellé, ahol eddig ücsörgött.
A trónteremben, eddig rajta kívül - megszokott módon - csak a királyi sárkányos-kígyós pajzsos lovagok álldogáltak a falaknál, valamint közvetlenül a trón mellett két, beidomított pikkely-páncélos troll ácsorgott hatalmas lúdtalpas lábán.

Ám, most egy új alak jelent meg mellette egy kékes villanás kíséretében!

Közvetlenül a trónszéke mellett!

A semmiből!

Egy vén aggastyán volt. Egy vén aggastyán, hosszú szakállal, karmazsinvörös köpenyben!

A királyi lovagok felszisszentek mint a megmart vipera, és már is felé lódultak kezükben méretes kétkezes pallosaikkal!

A király ideges mozdulattal húzta ki a kardját, és állt fel a trónszékéből.

- Ne ijedj meg tőlem Maximus király!

- Ne, ijedje meg tőlem királyom! 

- Hiszen ismersz engem!

A király nem reagált.

- Fogjátok le! - utasította hidegen a királyi testőröket.

A lovagok csörömpölve közeledtek, azaz inkább úgy mondanám, hogy felgyorsítva csörömpöltek a trónszék felé kezükben a mereven előre tartott veszélyes kinézetü kardjaikkal.
A lúdtalpas trollok felmordultak, és összeszorították az öklüket, majd három méteres magaságukkal  elszántan közeledtek a számukra parányi vénember felé, hogy egyetlen baromi ütéssel, letaglózzák mint az ökröt szokás!

- Ne tedd király! - rikoltott a vénember!

- Emlékezz!

- Emlékszel!! - Egyszer megígértem, hogy eljövök...

A király elbizonytalanodott, és mivel a lovagok ütés távba értek, egy intéssel megállította őket.

- Ismerlek...? - kérdezte bizonytalanul az aggastyán felé fordulva.

- Igen, királyom! - felelt az aggastyán.

- Emlékezz vissza!

 - Régen történt... - Alig lehettél tíz esztendős...

A király elmerült gondolataiban.

Az aggastyán eddig előretartotta a kezét, amiből egy lángcsóva vágódott az egyik még mindig okvetetlenkedő troll felé.

- Elkotródsz, lúdtalpas dög!

A kivágódó lángcsóva belemart az közelebbi troll húsába, mire az keservesen felbömbölt, és mint egy megvert kölyökkutya menekülőre fogta! Meg sem állt az egyik súlyos sötétítőig, ami mögé sietve elrejtőzött!
A lovagok időközben visszaálltak a falak mellé. Páncéljuk csak úgy kongott, úgy döcögtek a szerencsétlenül járó troll testőrön.

Csak az volt a gond, hogy a troll nem hagyta abba a siránkozást, hanem a függöny mögül úgy kezdett szűkölni mint egy kivert kutya!

És, nem úgy tűnt, hogy hamar abba hagyja...

Maximus időközben egy igen régi, elfeledett emléket kotort elő koponyája egyik elhagyatott, pókhálós helyiségéből.
 
... - Igen!
 - Akkor még kisgyerek volt!
Éppen a királyi gyermekszobájában játszott a királyi vasút modelljével, amikor, akárcsak most - egy kékes villanás kíséretében - a semmiből egy vörös köpenyes aggastyán jelent meg előtte!

- Igen, már emlékezett! - És egészen tisztán!

Ám, mind eddig azt hitte hogy ez a régi emlék, pusztán álom volt!

Mert, bizony meg kell mondani, KISSÉ FURA találkozás volt ez...




...A kis Maximus elképedve meredt a jövevényre.
Lassan kinyílt a szája, a szeme pedig felragyogott!

- Miki... 
- Te vagy a Miki! - kiáltotta, majd egészen hirtelen megrohamozta a megjelent vénembert.

Meg sem állt a combjáig, amit hirtelen olyan erővel ölelt át, hogy az aggastyán felszisszent fájdalmában.

- Miki... miki... - süvöltötte.

- Miki... Mikulás! - tette hozzá most teljes néven.

- Mit hoztál nekem??

- Mert ugye hoztál nekem valamit??! - nézett fel olyan szemekkel, hogy az aggastyán csak hápogni tudott.

- Figyelj rám, kicsi Maximus! - mondta, és elkezdte lefejteni a gyereket magáról.

- Figyelj rám, végre! - vonta össze a szemöldökét.

- Nagyon fontos dolgot kell elmondanom, és nincs sok időm!

- Meg fogom jósolni a jövőt teneked! - kezdte fontoskodva, feltartott mutató újjal.
- Pár év múltán, amikor édesapád elmegy közülünk, te fogd átvenni a birodalom kormányzását. 
- Kezdetben, minden jól fog menni, de eljön az idő, amikor...

- De, Mikulás! - fortyant fel a kis Maximus türelmetlenül.

- Az ajándék?! - követelőzött szemérmetlenül.

- Kis Maximus értsd, meg végre!!

- Én NEM a Mikulás vagyok!!

- Különben is januárt írunk...

-Mint mondtam... - köhögött föl fontossága tudatában - fontos dolgot mondok el teneked...

A kis Maximus eddigre egészen lekókadt, hogy nem a Mikulás bácsi látogatott el hozzá.

- Eljön majd az idő, amikor te fogsz uralkodni, és ekkor sötét árny fog vetülni a birodalomra...

- Akkor, de csakis akkor meg kapod majd ezt! - mondta és a köpenyébe nyúlt, és egy ékköves jogart húzott elő.



...Egy jogart, amin egy sárkányos-kígyó volt ábrázolva...

- Akkor, te még is a Mikulás vagy! - ugrott fel a levegőbe a kis Maximus összeütött bokával. 

- Ne is tagadd!! - mutatott elszántan az ujjával a jövevény felé.

- Egy! -  Számolt az ujjain a kisgyerek.

- Hoztál ajándékot!

- Kettő! - Vörös köpenyben vagy!

- Három! 

- Baromi hosszú, fehér szakállad van!  - Bár, ahogy látom, nem mosod túl gyakran...

- Csak a Mikulás lehetsz!! - dobbantott magával elégedetten a kisgyerek.

- Legyen elég kis Maximus! - csattant fölt már idegesen az agg férfi.
- Az én nevem Aurange ősmágus! 
- És nem holmi vacak Mikulás! - gurult egészen méregbe az öreg.

A szemeit forgatta.
- Emlékezz csak, az édesapád biztos mesélt erről a jogarról!

A kiskölyök durcásan gondolkodni kezdett.

- Háááát.... - nyekeregte. 
- Tényleg mondott valami effélét az apus...
- Azt mesélte, hogy egykor az apjának, az én nagyapámnak  volt valami hasonló...

- Jól van, fiam! - bólogatott elégedetten a főmágus, úgy hogy majdnem leesett a feje.
- Jól tudod!

- Az ősi időkben kovácsoltatta még a birodalom alapítója, Omnibusz ezt a Szent Jogart, hogy fent tudja tartani az irányítást széttagolt, négy kontinensből álló birodalmában.
- Azt is tudnod kell fiam - folytatta - hogy a Jogar csak akkor került az aktuális király kezébe, ha valami nagy baj szakad az országra.
- Ugyanis, a jogar túl erősre sikeredett!
Ha túl sokáig használták óvatlan kezek, bizony az is megtörténhet, hogy a használójának egyszerűen kiszívja a lelkét!
- Ezért aztán, amikor nincs rá szükség, a birodalom aktuális ősmágusának gondjaira van bízva. Csak akkor adja át a királyuknak, ha nagy szükség van rá!

Az öreg mágus váratlanul erősen masszírozni kezdte a szemét. 
Már egészen piros volt, ám könny sehogy sem akart kijönni belőle...
Az öreg mágus idegesen feladta a próbálkozást, de azért legalább nagyokat szipogva folytatta.

- Hüpp... Hüpp... 

Előrenyújtotta a jogart. 

- Nézd csak meg jól eme nevezetes tárgyat kis Maximus! 
- Hüpp...

A kisgyereket nem kellett bíztatni, pipiskedve pislogott a csillogó holmira.

- Tiszteld ezt a Szent Jogart, fiam! 
- Nem csak azért mert szent hatalmával segít a széttagolt birodalmat irányítani, hanem azért is, mert... 
- Hüpp... 
- Benne van három jó előző királyunk lelke... - a mágus nagyon szomorúnak tűnt.
- Balfax, Lamax, Kalifax.... 
- Bizony, ők nem voltak elég elővigyázatosak, és a jogar, mivel túl sokat használták, egyszerűen beszipkázta a lelküket!

Az ősmágus furcsa féloldalas mozdulatot tett.

-...De, legalább annyi előnye van a dolognak, hogy halhatatlan lelkük állal tanácsokkal látják el a birodalom fiatalabb és fiatalabb királyait...

- Bár, azt nem mondanám, hogy folytonos fecsegésük egy idő után túlzottan nagy örömet okozna...

A kis Maximust nagyon fellelkesítették a hallottak.
Annál is inkább, mivel a kisgyerek képzeletét nagyon megmozgatta a jogaron ábrázolt tekergőző sárkányos-kígyó...

Már rá sem hederített az öregember szavaira, hanem egyfolytában a Jogar után ácsingózott.

- Ez még  túl erős lenne számodra! - húzta fel a szemöldökét.
Ám, meggondolhatta magát, mert hirtelen mást mondott.

- Na, jó... 
- Csak hogy lásd a veszély nagyságát, és emlékezz rá felnőtt korodban... - Egy pillanatra megfoghatod... - mondta, és elengedte a jogart.

Maximus örömmel, viháncolva kapta el a jogart. 

Ám, hirtelen vészes sikoly szakította félbe az öröm hangjait!
A jogaron lévő sárkányos-kígyó hirtelen életre kell!

Úgy tekergett a jogar felületén mintha élne!
Hirtelen a farka végét rátekerte a kisfiú kezére.

A Kis Maximus csak hápogni tudott...
Aztán azt se...
...Pár pillanattal ez után elsápadt, majd elveszítette eszméletét...






Kis Maximus, pár pillanat múlva kinyitotta a szemét.

Az ősmágus vele szembe állt. Most már az ő kezében nyugodott a fortélyos  Jogar.

- Látod, kis Maximus, sosem hallgatsz mások tanácsára... - horholta a fiút.

- Épp olyan makacs vagy, mint az apád...

- De, térjünk vissza jövetelem lényegéhez! - folytatta.
- Mint mondtam, majd valamikor a jövőben nagy baj szakad az országra...

- Akkor, és csak is akkor eljövök, és odaadom számodra ezt a Szent tárgyat.

- Akkor már idősebb leszel. 
- Már felnőtt ahhoz, hogy elviseld a jogar hatalmát... - Legalább is remélem...

Az idős mágus, pár mozdulattal a karmazsinvörös köpenye mélyére rejtette a neves holmit.

- Egy valamiről még nem beszéltem. - kezdte el.

- Jegyezz meg egy nevet!

- Magus Deathspell...

- Ne felejtsd el!! - Ő velejéig gonosz ikertestvérem!!

- Ahogy én a birodalom épülésén, és királyunk szolgálatán munkálkodom, úgy ő, mint negatív ellentétem a birodalom megbuktatásán!

- És hidd el, ennek eléréséhez semmilyen eszköztől nem riad vissza...




...King Maximus lassan ébredt a gyermekkori emlék felidézéséből.

- Akkor te... te vagy a Miku... vagy izé... Magus Aurange!

- Így van! - bólogatott elégedetten az aggastyán.

A fiatal király szeme hirtelen összeszűkült.

- Honnan tudjam, hogy tényleg te vagy, és nem azaz izé... gonosz ikertestvéred?

A vértes, királyi lovagok hirtelen közelebb húzódtak.

- Ebből! - felelte egyszerűen az aggastyán, majd előhúzott egy jogart a köpenye mélyéről.

- Ez... - Ez az? - kérdezte féloldalasan a király.

- Igen! A Szent sárkányos-kígyós jogar, aminek hatalma mindig rendelkezésére áll a birodalom aktuális királyának ha veszély fenyegeti a birodalmat!

- És én Magus Aurange vagyok! - felelte ünnepélyesen kihúzott derékkal az öregember. - A birodalom aktuális ősmágusa! - És mivel romlás fenyegeti szeretett birodalmunkat most a te rendelkezésedre bocsátom!

A király kissé lassan reagált. Most, mint évekkel ezelőtt nem nyúlt a jogar felé. Talán még kísérte gyermekkori "balesete" a jogarral...

- No... - bíztatta a mágus. - Lássuk, hogy már felnőttél-e, elbírod-e a hatalmát...

A király hirtelen, elszánt mozdulattal ragadta meg a szent holmit.

A Jogaron, akárcsak évekkel ezelőtt megelevenedett a sárkányos-kígyó és természetes mozdulattal csavarta rá a farkát a király csuklójára.
Ám, ezen kívül nem történt semmi!

- Jó... felelte az ősmágus. 
- Nem vesztetted el az eszméletedet...

- Ám, megint óva intelek! - emelte fel a mutató ujját.

- Ha túl sokat használod, egy idő után a rabja leszel, és ha ekkor sem teszed le hamarosan bekebelezi a lelkedet... - Akár csak három neves ősödét...

Maximus ezeket hallva kissé távolabb tartotta magától a veszélyesnek tűnő holmit.

- És... - És hogyan izé... - kérdezte egy idő után.

- Pár nap, vagy hét kell hogy a jogar megszokjon... - felelte az öreg mágus kitalálva a király gondolatát.

- Ekkor a jogar majd fel fogja venni veled telepatikusan a kapcsolatot.

- Egyébként, a jogarban egy aranysárkány lelkét kovácsolták...

- Ő fog szólni hozzád, és bölcs tanácsokkal fog ellátni, ami segít egységbe kovácsolni a négy kontinensre kiterjedő birodalmat.

- Hamarosan a csapdába esett lelkek is jelentkezni fognak...

- Bár ez nem tudom, hogy egészen jó hír-e... - felelte enyhe fékmosollyal a főmágus.

- Tudod, már vagy kétszáz éve nem szóltak senkihez... Már, egymáson kívül természetesen... - tette hozzá vigyorogva.

- Sajnos, én személyesen nem tudok a továbbiakban a szolgálatodra állni, mivel ezt megérezné gonosz ikertestvérem, és habozás nélkül megtenné az ellen lépéseket!
- Most pedig távozom jó király! A fenti okból, minél előbb el kell tűnnöm!
- Teljes szívemből kívánom, hogy fékezd meg a birodalmadra törő gonoszt!
- Most pedig isten veled! - folytatta, és éppúgy, egy kékes villanásban eltűnt, mint ahogy jött.

A király nagyot sóhajtott, és még egyszer szemügyre vette az imént kapott Jogart.
Elsőre nem tűnt fel semmi furcsa rajta, persze a jogarról lelógó aranyos farokról, aminek vége a csuklójára tekeredett.

A sötétítő felől hirtelen elégedett szuszogás hallatszott.
A pár perce oda menekült troll testőr volt...
AZ otromba idomított troll eddigre oltotta el magát...






...Magus Deathspell intett a fekete csuhás démonpapok felé.
A papok egy újabb szerencsétlent rángattak elő. 
Nem haboztak sokat. 
Látszott rajtuk, hogy nem először teszik, amit tesznek.
Gyors mozdulattal metélték el először az oltára fektetett áldozat nyakát, majd metszették be a húsát a főbb ütőereknél a kezükben tartott görbe áldozó törőkkel.
Sok vérre volt szükségük...
Sok vér kellett egy démon megidézéshez...
Főleg, ha a megidézendő démon, nem mezei démonocska volt, hanem egy démonkirály...

A kicsorgó vér lefolyt az oltárról a kiképzett csatornácskákon, majd végül belefolyt az oltár körül lévő tavacskába.
A tó már majdnem megtelt az áldozatok vérével...

- Elég! - intett a karmazsinvörös köpenyes, hosszú szakállú, egészen gonosz tekintetű aggastyán.

- Elég lesz a vér... - méricskélte a tavat.

- Most imádkozzatok! - parancsolta.

A fekete csuhások habozás nélkül eltüntették a holttestet. 
Majd elhelyezkedtek és monoton imádkozásba kezdtek. Ugyan így tettek a papok soraiban elszórtan ácsorgó, segédkező, két méter magas, közönséges, vörös démonok,  de ők rejtélyes mozdulatokat is tettek a karjaikkal.

Nem istenhez imádkoztak...

A gonosz aggastyán eddigre felragadott egy fáklyát és sorba kezdte meggyújtogatni a földön szabályos rendben elhelyezett fekete gyertyákat.

A föld alatti barlang nemsokára megtelt a földöntúli, kesernyés füstöt árasztó gyertyák szagával.
A monoton ima erősödött, és olyan rezgések szabadultak fel, mint a lassan lesikló lavina!
Majdan annyira felerősödött, az ima ereje hogy bármelyik közönséges ember megőrült volna!
A barlang remegett, kövek kezdtek potyogni a barlang tetejéről.
Ám, ennek ellenére senki sem rémült meg...

A Démontó áldozóbarlang falainak nem először kellet elviselni a mágikus imák állal keltett kisüléseket...

A vértó lassú fortyogásba kezdett, majd egy idő múlva bugyborékolásba fogott.
Egy idő múltán buborékok váltak ki a tó felületéből, amik természet ellenesen fellebegtek, majd különböző magaságokban szétpattantak, miközben kisméretű bíbor füst pamacs vált ki belőlük!

Az ima erősödött, és egyre több bíbor buborék emelkedett fel a vértóból, hogy kicsi füst pamacsként durranjon szét.

Egy idő után a tó felett valóságos bíbor füstfelhő lebegett.

- Most! - suttogta a gonosz aggastyán, majd odalépett a vértóhoz.

Jobb kezét a tó fölé tartotta, és vörös rubinokat szórt a vérbe, miközben beszélni kezdtet. A gonosz tekintetű, ráncos arcú vénség úgy szórta az egyenként talán egy-egy falu árát is megérő drágaköveket, mintha csak értéktelen kavicsokat szórt volna szerteszét...

- MOM RÁ EBERO... MOM RÁ... - kezdte szavalni.

- DÉMONOK KIRÁLYA...

- KINEK URTHRAX KILLSPITE A NEVE!

- JELENJ MEG NEKEM! - parancsolta.

- NEKEM, MAGUS DEATHSPELLNEK!

- ÉN SZÓLÍTALAK TÉGED!

- MOM RÁ EBERO... - szavalta újra.

 -MOM RÁ...

- Az ima tovább erősödött, a fekete füstű gyertyák szaga pedig már-már az elviselhetetlenségig erősödött...

- És...

- És... A fekete füstfelhőben, az oltár mellett tényleg megjelent egy rusnya démon!

- Urthrax Killspite...

- Kérlek ne haragudj... - kezdte az aggastyán, de hirtelen abba hagyta.






- Urthrax...? - kezdte bizonytalanul.

A vénségnek összeszűkült a szeme.

- Bolond Uxxerzinafox! - csattant fel hirtelen.
- Már megint te vagy az??!

- Hogy a dögész vinne el...! - káromkodott.

Eddigre a papoknak és a pár segédkező démonnak is feltűnt, hogy nem uruk, a démonkirály érkezett a titokzatos füstön át, hanem csupán egy közönséges, bolond démon.
Gyorsan karon fogták a megidézés hívására tévesen érkező démon, és nagy seggberúgás kíséretébe kirúgták a barlangból.

- És még egyszer ne próbálj megjelenni a hívásomra te.... 
- Te... démonok korcsa! - kiáltott utána az indulattól remegő arccal a vénember.
Bolond Uxxerzinafox már vagy negyedszer jelent meg amikor egészen más fajtájú démont próbált megidézni szolgálatra.
Eddig még nem talált megfelelő megoldást ez ellen a bolond démon ellen...
Pedig, feldaraboltatta... 
Tizenhat felé...
Pedig szénné égette...
Pedig, megkínoztatta...
Semmi sem használt!

A ráncos arcú aggastyán idegesen pár szóval újra parancsot adott a szertartás folytatására, majd megint rubinokat kezdett szórni a már lenyugodó vértóba.

A második megidézés már rendben zajlott.
Földöntúli hangok kíséretében tényleg kibukkant a bíbor füstből egy hatalmas, zöldes bőrű alak. Összegörnyedve állt a barlangban, csaknem öt méteres magasságával. Aki megpillantotta, rögtön tudta hogy nem egy mezei démonról volt szó!
Vörösen izzó szemei olyan mérhetetlen gonoszságot árasztottak, ami valósággal megperzselte a felé pillantókat.

A démon kimutatta villogó agyarait, miközben pillantása megidézőjére esett.

-...DEATHSPELL!! - mennydörögte miközben agyarai közül kénes füst szivárgott.
- DEATHSPELL!! MEGINT TE ZAVARSZ, TE GYENGE KIS HALANDÓ!!!

Deathspell tettetett alázatossággal lehajtott a fejét, és mélyen meghajolt.

- Bocsáss meg nagyuram, hogy zavarni merészellek!

- Alázatosan kérlek még egyszer, hogy bocsáss meg! - hajolt meg még egyszer.

Tulajdonképpen Magus Deathspell ereje majdnem vetekedett a hatalmas szörnyűséggel amit megidézett. Ennek ellenére félretette minden arroganciáját, és továbbra is alázatos maradt.
Volt ideje kitanulni az alvilági diplomáciát, hiszen eddig már tucatjával idézte meg a közönséges démonokat, testőrnek, harcosnak...

- Kérlek nagyuram, - folytatta - addig is amíg elmondom mondandómat, kérlek enyhítsd szomjadat... - fejezte be, és királyi mozdulattal a vértó felé intett.

A Démonkirály elfordította a fejét, felmordult, de döngő léptekkel a vértóhoz indult.

Ott aztán négy kézlábra ereszkedett, s akár egy óriási pitbull, lefetyelni kezdte az undorító vértengert.
Miközben lefetyelt fura hangok hallatszottak a tóból.
Mintha sírt volna a vértó!
A démon minden kortyával ugyanis a kiontott vérű szerencsétlenek lelkei  kárhoztak el, és kerültek az alvilágba a démon szolgálatába!
Úgy látszik, lassan enyhített szomját a démonok ura, mert vértől csöpögő pofával vissza fordult megidézője felé.

- BESZÉLJ MÁGUS... - mennydörögte.

- DE, AJÁNLOM, HOGY ÉRDEMLEGES MONDANIVALÓD LEGYEN... - folytatta.

- Az lesz Urthrax! - nyugtatta meg az aggastyán.

- Nagyuram biztos gondoltál már róla, hogy uralmad alá kéne hajtanod e szánalmas kis birodalmat.

A hatalmas démon olyasféle türelmetlen mozdulatot tett, amitől közönséges ember ereiben megfagyott volna a vér.

Ám, Magus Deathspell hidegvérrel folytatta:

- Már tettem bizonyos lépéseket. Pár falu már fellázított elégedetlenkedőktől forrongót, és pár szabadcsapat is fosztogatásba kezdett. 

- Eljött az idő, hogy csatlakozz a lázadókhoz, nagyuram...

- A birodalom új királyra vár, a személyedben...

A démonkirálynak a hatalom vágytól pokoltűz-szerűen fel villantak a szemei.

- JÓL VAN, MÁGUS! - dörögte. Majd elbillentette a fejét.

- DE, MÉG DÉMON CSATLÓSAIM SEGÍTSÉGÉVEL IS KEVESEK LESZÜNK EGY EKKORA BIRODALOM MEGHÓDÍTÁSÁHOZ...

- Igen hatalmas démon!
-  De, van egy tervem... - kezdte Deathspell, miközben gonoszuk villogó szemei összeszűkültek.







- ... HOGY MERSZ MEGJELENNI A BARLANGOMBAN TE NYOMORULT HALANDÓ??!!

A hang egy pompás termetű vörös sárkány szájából szólt. Ha nem lettek volna jelen a kürtőkkel, barlangszájakkal, és kénes füstű barlangokban a kisebb termetű zöld sárkányok, akkor is nyilvánvaló volt termete miatt, hogy a sárkányok ura, Arech Dragonbreath szólt hozzájuk.

Két jövevény érkezett a sárkányok lakta hegy egyik gigászi barlangjába.
Az egyik, a félelmes démonkirály Urthrax Killspite volt. A másik egy hasonlóan gonosz ősmágus, név szerint Magus Deathspell.

Az ősmágus, színpadiasan bókolt, majd megszólalt:

- Mélységes bocsánatodért esedezem, nagy sárkánykirály!

- Kérlek, nézd el szemtelenségünket!

- De, először is kérlek, fogadd el-e hitvány kis ajándékokat! - folytatta színpadiasan az aggastyán, majd a földre szórta a kezében tartott kisebb drágaköves ládikó tartalmát.

Különféle, méretű, és színű drága kövek hullottak a barlang padlójára. Öklömnyi rubinok, smaragdok, és egyéb drágakövek...

A gigászi sárkánykirály kifújta az orrlikain a füstöt, majd amolyan méltóságteljes mozdulattal vette szemügyre az ajándékot.
Hamar kiderült, hogy meg lehetett elégedve a szerzeményével, mert nem kaptak lángcsóvát az arcukba a jövevények...

A gonosz tekintetű, karmazsin köpenyes aggastyán tovább beszélt:

- Bizonyára tudod királyom, hogy Axelhull bányái tele vannak ilyen, sőt különb  drágakövekkel...

- A birodalom megingott... 

- A király már nem képes a kezében tartani!

- Mi elhatároztuk, hogy...

A sárkánykirálynak felvillantak a szemei.

- ELHATÁROZTÁTOK, HOGY MEGHÓDÍTJÁTOK A BIRODALMAT...

- TE, MEG EZ A POKOL-SZÖKEVÉNY...

Olyasféle, recsegő hang hallatszott, mint ha kacagott volna.

- ÉS MIVEL KEVESEK VAGYTOK HOZZÁ, ÚGY GONDOLTÁTOK, HOGY MAJD ÉN IS BEÁLLOK HOZZÁTOK...

Arech Dragonbreath-ot nem véletlenül hívták Mastermind-nek. Pár szóból rájött a jövevények céljára...

- Természetesen... - akarta folytatni megint mélyen meghajolva az aggastyán, de a sárkánykirály félbeszakította.

- ÉS, HOGY GONDOLTÁTOK?

- HA CSATLAKOZOM, KI FOG MAJD DIRIGÁLNI?

Megint amolyan recsegő hang hallatszott.
De, most csatlakozott a "kacagáshoz", a többi barlangban tartózkodó közönséges sárkány is.

Urthrax Killspite, a démonkirály nem aggódott. Színlelt, alázatossággal mélyen meghajolt, mintha elfogadta volna a parancsolást.
Azt már megtanulta az alvilági cselszövésekben, hogy nem mindig az erősebben kutyáé a konc! 
A démonkirály bízott magába, és ármányos démonaiban!
Szinte már most biztosra vette, hogy ha sikerül a hódító tervük, előbb utóbb nem az ugyan sokkal erősebb sárkány király fog a trónra ülni, hanem ő. 
Hiszen elvégre, neki aljas cselszövésekben nincs párja!

Magus Deathspell közönyösen lehajtotta a fejét. A hatalom soha sem érdekelte túlságosan. Ő mindig amolyan második emberként szeretett a távolból manipulálni. Ő számára csak az volt a lényeg, hogy pusztítani, rombolni tudjon!
Ez volt minden ami érdekelte!





...A húst leperzselő sivatagi nap sugár végigszaladt a homokon, majd megállapodott egy hatalmas vár kőfalánál. 

A lázadó hadjárat jól haladt! A birodalom legkülső kontinensét Saharia-t, már meghódították. Az itt lévő három végvárat már bevették. 

Apró bárányfelhő vetett árnyékot a napsugárra, de csak egy pillanatra. A sivatagi nap ugyanis szinte elpárologtatta az aprócska felhő pamacsot. 

A sivatagba, monoton mozgású zombi őrjáratok meneteltek. A külső tartományokat tartották szemmel. Lötyögő vértjük alá ugyan befolyt a homok, a sivatagi nap ugyan felhevítette a vértjüket, de a nekik ezek a kellemetlenségek már nem árthattak.

A várak tövébe, démonok, és gonosz lovagok bandukoltak. A levegőbe, zöldesen csillogó pikkelyű sárkányok köröztek. 

Valami volt a levegőben...

Valami készült...


A három vár közül a leghatalmasabban, a lázadók három vezére tanácskozott. Arech Dragonbreath, a sárkányok ura lelógatta pikkelyes farkát az erkélyről. 

- NA, URAK! - kezdte szokásos gunyoros modorában -  AKKOR, HOGY IS GONDOLJÁTOK A TOVÁBBI HÓDÍTÁS TERVÉT?

- MERT UGYE BÁR AZT NEM TAGADHATJÁTOK, HOGY EZT A LEGKÜLSŐ KONTINENST KÖNNYŰ VOLT MEGHÓDÍTANI! HISZEN SZINTE SEMMI ÉRTÉK NINCS A FÖLDEKBEN, ÉS EZÉRT CSAK PÁR KIÖREGEDETT BAKA VOLT A VÉGVÁRAKBAN...

Urthrax Killspite, a démonkirály, előrelendítette rusnya öklét, olyasféle mozdulattal mintha egy legyet akart volna elkapni a levegőben.

- ELŐSZÖR ELFOGLALJUK A GYENGÉBBEN ŐRZÖTT VÁRAKAT, MAJD BEHATOLUNK AZ ORSZÁG SZÍVÉBE, ÉS... - mennydörögte.

-HA! HAHAHA! - kerregett Arech Dragonbreath. 

- NEM ÍGY SZOKTAK HÓDÍTANI,  KILLSPITE!

- HADITERVET KELL KOVÁCSOLNI!  MÉGPEDIG JÓ HADITERVET!

A sárkányok urát nem véletlenül nevezték Mastermindnek. Haditervek kovácsolásában nem igen volt párja!

- ELŐSZÖR IS FOLYTATNI KELL A LÁZÍTÁST. AZTÁN, MEGFELELŐ NAGYURAKAT KELL KERESNI, AKIK ÁTCSÁBÍTHATÓK AZ OLDALUNKRA...

- Úgy gondolod nagyuram... - akarta feltenni a kérdését Magus Deathspell, ám a sárkánykirály figyelemre sem méltatta.

- DE, MINDENEK ELŐTT, A SZENT JOGART KELL MEGKAPARINTANI A KIRÁLY KEZÉBŐL!

- HA AZ NINCS, A KIRÁLY NEM KAP BÖLCS TANÁCSOKAT, ÉS A BIRODALOM HAMAR MEGHÓDÍTHATÓ

Arech Dragonbreath, pikkelyes mancsa olyasféle mozdulattal záródott össze, mintha már is a kezében tartotta volna a neves holmit.





...Maximus király jó király volt. 
Ezért meg kellett halnia....
Ez már így törvényszerű...

Az Arech Dragonbreath nevű fertelmes sárkánykirály még közelebb hajolt a királyhoz.
Maximus király természetes hullámos, éjfekete sörénye hátravágódott, a király pedig majdnem elájult miatt a sárkánykirály szájából kiáramló bűztől! 
- A JOGART!! - A JOGART AKAROM, TE KIRÁLYOK SZÉGYENE!! - süvöltötte a vörös bőrű szörnyeteg.
A király már ettől a hangorkántól is három métert repült hátra, és végül nagy csattanással ért földet a trónterem márványpadlóján.
- Csatlósok! - Katonák... - Ide-ide! - ordította.
A király ugyan igazán nem reménykedett a hívás sikerében, de azért minden-mindegy alapon tovább kajabált...
- Csatlósok! 
- Szolgák!
A fertelmes sárkány tett egy lépést a király felé.
- Csatlósok... 
A király zavarba jött. 
- Izé... 
- Fegyverhordozók...
Arech Dragonbreath már majdnem beérte.
- Szakácsok...
- Izé...
- Kukták... 
- Valaki... - könyörgött végül. 

Ám, minden hiába volt. Lentről, a várudvarról ugyan hallatszott némi csörömpölés, de mindenki tudta, hogy az erősítés, a király katonái már időben nem fog megérkezni!

Maximus kétségbeesetten pillantott szét.
Körülötte hűséges emberei, aranyos sárkányos-kígyós pajzsos, kardos lovagok, elf mester íjászok, nemes arcú barbár harcosok, aranyos köpenyes királyi varázslók, valamint a beidomított troll testőrök mind holtan hevertek a trónterem kőpadlóján...
És egyik sem természetes halállal hunyt el...
A lovagok páncélján hatalmas karmolás nyomok éktelenkedtek, valószínűleg valamelyik démonikus teremtmény acélnál keményebb karmai szaggatták cafatokra az edzett acélt! Némelyik csatlós feje egyszerűen szétrobbant, mutatta, hogy az ellenség bűbájos hatalma sem lebecsülendő. Pár csatlós pedig egyszerűen szénné volt égetve!

Ám, Maximus nem méltatlanul lett e hatalmas királyság ura.
Még így sebesülten (mert bizony az eddig lefolyt csatározásban őt sem kímélték), legyengülve sem adta meg magát!

Hirtelen előrántotta ékes jogarát, amin egy sárkányos-kígyó volt ábrázolva. Majd felkiáltott:

- Szent Jogar!

- Szent Jogar, segíts rajtam!!

Hirtelen furcsa dolog történt!

A Maximus kezében tartott jogaron lévő sárkányos-kigyós egyszerre megelevenedet!

Pár pillanat múlva úgy tekergőzött akár egy eleven kígyó, és hirtelen rácsavarta a farka végét a király csuklójára, majd eltátotta kicsiny pofáját, és... 

...És a szájából valóságos tűzorkán csapott a támadókra! Ám, a tűz nem vörös színű volt, hanem aranyos színű!

Ennek ellenére úgy viselkedett, mint a normális tűz!

Azok a botor ellenfelek, akiket elért a sárgás tűzförgeteg bizony másodpercek alatt hamuvá égtek!

Kivéve Arech Dragonbreath-ot! 
Őt, ugyanis egyszerűen körülfolyták a lángok, és egy csepp kárt sem tettek benn! Ám, a tűzorkán erejétől még ő is hátrarepült, gigászi testsúlya ellenére, és egyszerűen eltűnt a támadók soriban!

A brutális pusztítás azonban nem vette el az ellenfelek kedvét a támadástól!

Fekete vértes, démonpofás pajzsos, buzogányos gonosz lovagok rohamozták meg a királyt előre tartott pajzsokkal!

Pufi, rezgő csöcsű, két méter magas, közönséges vörös démonok rontottak lihegve a lovagok után!

Ám, a király résen volt!

Újra előre sújtott, és az arany-tűztől a támadók megint hamuvá omlottak!

- Ez az! - rikoltott fel az új erőre kapott király, és szeretettel nézett  a jogarára. majd megint előre suhintott!

Újabb támadók égtek szénné...

Ám ekkor, távolról, a támadók soraiból egy mély hang hallatszott.

- NE BŐSZÍTS KIRÁLY!

Ám, Maximus királyt nem lehetett megállítani! 
Újra, és újra meg suhintotta aranyos jogarát!

Ám, ekkor megint meglepő dolog történt.
Hirtelen, a király mellett egy kékes villanás látszódott!

A villanás helyén pedig Arech Dragonbreath, a sárkánykirály tűnt fel, aki egyszerű mozdulattal kicsavarta ki a jogart a király kezéből!

Nem jött több sárgás-tűzorkán...
A király lehanyatlott...

A sárkánykirály diadalmasan megszorította a jogart, és lenéző pillantást vetett a fekvő királyra.

Ám, Maximus még mindig nem adta föl!

- Főmágus... - dadogta.
- Aurange főmágus! 
- Segítened kell!! - Nem hagyhatsz cserben! 

Hatalmas kacagás volt a válasz.
A félelmetes, vörös sárkánykirály, akinek a feje tetején olyasféle formában nőttek a tüskék mintha egy koronát formáztak volna, röhögött teljes erőből.

- A főmágusodat keresed...? - incselkedett tovább Arech Dragonbreath.
- Mutasd meg neki Magus Deathspell, hogy hol van! - parancsolta.

Erre, a sárkánykirály szörnyei közül, egy rendkívül gonosz tekintetű, hosszú szakállas, karmazsinvörös köntöst viselő aggastyán lépett elő, majd széthúzta a köpenyét, és gúnyos tekintettel, megmutatta a királynak azt amit a kezében tartott.

A király elhomályosuló tekintettel megpróbálta kivenni a tárgyat.

Olyasféle volt, mint a közönséges  üveggolyó, amivel a kisgyerekek szoktak játszanak.
Ám, mégsem az lehetett, hanem valamilyen bűbájos holmi, mert a belsejében egy icipici alak látszódott!

Meglepő módon hasonlított a gonosz tekintetű aggastyánra! Ugyan olyan idős korú volt, ugyan olyan hosszú sakált viselt. sőt, még az arcvonásaik is hasonlítottak!
Mit hasonlítottak! 
Úgy hajaztak egymásra, mint két tojás!
Ám, volt akadt valami groteszk különbség a két agg férfi között!
Amíg a vörös köpenyes férfi arca mérhetetlen gonoszságot sugallt, addig az üveggömbben lévő arc csupa jóságot árasztott!

- A te főmágusod már nem segíthet rajtad! - gúnyolódott, a vörös köpenyes aggastyán.

- Ugye, öcsike! - kérdezte még gúnyosabban egy, a többi démon közül messze kimagasló, pokoli gonoszságot sugárzó zöldes bőrű démon.

Erre hatalmas röhögés tört ki a szörnyek között.

Döcögtek az alacsonyabb rangú alig két méteres vörös démonok. Hahotáztak a fekete vértet viselő, pajzsukon démonfejet hordó, gonosz lovagok. Rötyögtek a büdös, szuttyadt ork íjászok. Vihogtak a trónteremben összehúzott testtartásban tartózkodó alacsonyabb rangú, barnás színű sárkányok.

- Aurange... - Nem! - kiáltott a király, de már senki sem figyelt rá.

Arech Dragonbreath két kézre fogta, majd a feje fölé lódította a megszerzett jogart.

- ENYÉM!! - mennydörögte! 

- ENYÉM VAGY!!! 

A jogar egyszerre hatalmas sárga lobot vetett a sárkánykirály kezében!

- Minden elveszett! - gondolta a teljesen kimerült király.

- A birodalom... 

- A királyság... - lehelte.

Maximus király elvesztette az eszméletét...








...A jogar megszerzése után láncreakció szerűn történtek az események. A fellázított nagyurak királyuk ellen fordultak...


Murray, a kapcsi kereskedőt megvesztegették, hogy nyissa ki a város kapuit. 

A nyitott kapukon aztán beözönlöttek Pirate Rob a kalózvezér hajóival érkező tengeri kalózok és kiszabadították a királyi várban sínylődő öt királyra igen veszélyes nagyurat. 
Köztük volt például Mahk Bellowspeak, a Bruiser, a gonosz óriások vezére. 
 
A rabok aztán természetesen örömmel csatlakoztak a lázadók oldalához. 

A következő nagyobb esemény az volt, hogy az egyik királyi meghallgatáson Bargash Eyesore, a királyságban nagy tiszteletnek örvendő, öreg egyszemű egyszerűen rátámadt a királyra, miközben trágárságokat ordibált.
Ha a királyi testőrök nem fogják le, bizony beverte volna a király orrát!
Valami történt a királyságban!
Az öreg egyszeműt mindeddig szelíd kreatúrának ismerték, most meg durva lázadó szavakat vágott a király képébe!

Ez az esemény után a kisebb gazemberek sorra kezdtek átálltak a lázadó triumvirátus oldalára. 
Ott volt például a hírhedt gengszter, Hack the Rogue, gúnynevén a Köpködő. Aki az mellett hogy gátlástalan tolvaj volt, még a sírrablást sem vetette meg!
Vagy ott volt Cavegon a Mystic, a gonosz misztikus, aki nem idegenkedett a tiltott mágiáktól sem!

Több nemesek sem maradt a király oldalán sokáig.

Elsőként Johnno Makahl, a pénzsóvár báró állt át a lázadók közé, remélvén, hogy a kirobbanó háborúban tovább növelheti eddig sem kicsiny vagyonát!

Ez után, mindenki meglepetésére Aimola hercegnő, a király unokahúga is a lázadók oldalára állt. 
Az okokat csak találgatni lehetett...

Eddigre már a háború elérte a többi kontinenst is. És a vérengzést nem lehetett leállítani. 
A királyi végvárak sorra kerültek át a lázadók kezébe...

Ez idő tájt lázadtak fel Forestia hegyes fülű elfjei is, élükön az elf herceggel, Barrowpine-val.
Elfjei, nem kegyelmeztek az embereknek. A nyilaiktól az isten óvjon mindenkit!
Hogy az eddig békés erdőlakók, mért támadtak a királyra a lázadók oldalán csak találgatni lehetett. 
Bizonyos emberek mágiáról beszéltek...
Nagy erejű, rontó mágiáról...

A háborúban, a következő nagyobb esemény az idegen világból idekeveredő , mosdatlan zsoldosvezér, Sir Moradon megjelenése volt.
Emberei nem beszélték a királyság nyelvét, de csatabárdjai minden szónál ékesebben hirdették a lázadók tanait.
A katonái valóságos csapást vágtak a királyság szívébe!
És hogy, hogyan keveredtek a királyságba, arról mendemondák beszéltek...

E nagy csapás után a király azt hitte, hogy fellélegezhet.
A támadások több hónapig szüneteltek.
Maximus király gyorsan megerősítette haderejét, és végvárait.
Sőt, odáig is eljutott, hogy pár gyengébben tartott várat is visszafoglalt a lázadóktól.
A királyság békés polgárai, azt hitték eljött a remény kora.
Ám csalódniuk kellett... 
Minden várakozáson felül...

Hamar kiderült, hogy a lázadók csupán átszervezték erőiket, és újabb fajokat szerveztek be a háborúba!

A lázadók főparancsnoka Ragface, az élőholt fejedelem volt. Ő irányította az új csapatokat, oldalán az ő általa életre keltett, lich (élőholt) varázslóval, Rinaldus Drybone-val.

Az új lázadók oldalára átállt fajok között szerepeltek, a havas puszták barbárjai, Auric Whiteskine barbár fejedelem vezérletével.

Ez után a hegyek óriásai támadtak a királyságra, a királyi börtönből kiszabadított Mahk Bellowspeak vezetése alatt.

Ez a két faj két irányból támadt a királyságra, és szinte satuba fogta a védőket!

A végvárak, minden képzeletet felülmúló gyorsasággal kerültek át a lázadók kezébe!

Az utolsó csapást, Czar Nicolai, a hírhedt őrült lovag nagymester feltűnése okozta. 
Gonosz lovagjaival elfoglalta az utolsó két végvárat is.

A királyi vár, immár védetlenül állt...

Olyan volt a királyi vár, mint egy tó felületén lebegő száraz falevél, amiről nem lehetett tudni, hogy melyik pillanatban merül alá...







A Saharia-i kontinensen álló, legrégebb óta a lázadók kezén lévő három végvár már nem igen hasonlított a többi várra.
A legkisebb kastély falai szinte megfeketedtek. Messziről látszott, hogy gazdája tiltott mágiákat gyakorol...
Az északabbra lévőből pedig ártó kipárolgások szivárogtak ki. A kastélyban szinte nyüzsögtek a démonok!
A legnagyobb vár pedig új tornyokkal, áthidalókkal egészült ki. Ez a kastély felet hatalmas sárkányok húztak el...

Magus Deathspell kastélyában elégedetten dörzsölte össze tenyerét.
A pusztítás, ami az elmúlt években lezajlott minden képzeletet felülmúlta!
A káoszban, pusztításban, fájdalom, reménytelenségben, ami ráült a királyság lakóira szinte lubickolt az aggastyán. 
Szinte új erőre kapott!
Szinte éveket fiatalodott vissza!
Magus Deathspell megigazította karmazsinvörös köpenyét, majd lepillantott az udvaron harci mágiákat gyakorló tanítványaira.
A tanítványai lehettek vagy százan! 
Robbanó varázslatok durrogtak, szárazvillámok csapkodtak a kastély udvarában a varázslók erejét bizonyítva.
Távolabb, természetes mágikus képességgel rendelkező Gnóm varázslók gyakoroltak. Ugyan korántsem birtokoltak olyan erőt mint az ember varázslók, de ezt létszámukkal valamelyest ellensúlyozták! 
Meglehettek vagy ötszázan!
A vár körül felhúzott, szalmával fedett kaibákban, a várhoz tartozó parasztok nyüzsögtek. 
Magus Deathspell, egyszerű kedvtelésből vagy már ezret karóba húzatott, de még mindig valóságok tömegek éltek nyomorogva a viskókban. Lehettek vagy ötezren!
Volt valami furcsa ezekben az egyszerű parasztokban! Valahogy furcsa, zombi szerű volt a mozgásuk! A szemük pedig üres tekintetű volt, és vöröses színben ragyogott!
Magus Deathspell egy egyszerű varázslattal fanatizálta a parasztokat.
Egyetlen szavára, ha ellenfél bukkanna fel a parasztok az életük árán is megakadályozták volna a várba való behatolást!
De, Magus Deathspell ez miatt egyáltalán nem aggódott, hiszen a királyság éppen az utolsókat rúgta!
Magus Deathspell megint összedörzsölte a kezét. 
Megkapta amit teljes szívével akart, a mérhetetlen pusztítást! 
A gonosz mágus most éppen Maximus királyt képzelte el.
- Már, nem kell sokáig várni amíg elbukik a pökhendi király! - gondolta gonoszul.

Urthrax Killspite, a démonkirály, várában éppen egy emberi csontokból összeállított trónuson ült. Jobb kezében, egy emberi koponyából frissen csapolt vért szürcsölt.
Urthrax mérhetetlenül elégedett volt magával! 
Alvilági fondorlatai meghozták számára a sikert! A sárkánykirállyal szemben sikerült megerősítenie a pozícióit. Egészen odáig eljutott, hogy Arech Dragonbreath számos sárkánya őt támogatta!
Ütemes zaj hallatszott. 
Urthrax Killspite le sem nézett, úgy is tudta, hogy mi történik.
A kastély udvarában, gonosz, démon hívő lovagjai gyakoroltak nagy csörömpölések közepette. 
Rettenetes haderőt jelentettek, hiszen számuk meghaladta a kétszáz ötvenet is!
Urthrax Killspite egy újabb kortyolással kiürítette a koponya-kupáját, majd összeszűkítette szemeit, ami pokol tűz-szerűen lobogtak.
Minden reménye meg volt rá, hogy amit legjobban szeretett, a hatalmat megszerezze, és ő legyen a birodalom, új királya!

Arech Dragonbreath, a sárkánykirály kényelmesen hevert az oldalához szorított farokkal a vára egyik roppant termének kőpadlóján.
Körülötte a kőpadlón arasznyi vastagságban, különböző drágakövek borították. Arech Dragonbreath szórakozottan felragadott egy öklömnyi gyémántot, majd a szeméhez emelte, és megszemlélte.
Idő múltán Arech Dragonbreath felhördült, majd dühösen a többi közé vágta a drágakövet.
A sárkánykirály már látta ezt a drágakövet.... 
Ahogy a többi százával heverő drágakövet is már megvizsgálta...
Már vagy jó párszor...
Arech Dragonbreath dühösen fújtatott, mire az orrlikain kénes füst vágódott ki. A sárkánykirály mérges volt.
Mérges, főleg arra a nyomorult kis pokol királyra, Urthrax Killspite-ra. 
Nem hitte volna, hogy sikerül neki setét ármányaival megszerezni a lázadók többségének bizalmát!
A várban fertelmes sárkányok tekergőztek. Lehettek vagy százan! 
Földi erő nem igen állította meg őket, ha támadásba lendültek...
A sárkánykirály felragadott egy újabb drágakövet, és nézegetésével vigasztalta magát...
Remélte, hogy még is egy eddig nem vizsgált darabra bukkant...










Maximus király szomorúan tekintett ki vagy ezredszer tróntermének ablakán. Ameddig a szem ellátott, mindenfelé füstölgő városok, és az ellenséges lázadókkal teli várak látszódtak.
A királyi várat már nem védte egyetlen vár sem! 
Olyan védetlenül állt magányában mint egy ma született bárány, akit bármikor lerohanhatnak a kiéhezett farkasok!

Maximus elfordult az ablaktól majd a toalett asztalához lépett. Fel akarta ragadni kedvenc fésűjét, hogy megint átfésülje pompásan ragyogó , természetes hullámos éjfekete hajzuhatagát, ám meggondolhatta magát, mert mégsem tette meg.
Pedig a fésülködés eddig mindig jobb hangulatba ringatta.
Ám, az utóbbi időben, már ez sem segített...
A király az elmúlt években nagyon megváltozott. Arcán számos ránc tűnt fel, valahogy sokkal idősebbnek, és fáradtabbnak tűnt.
Maximus letargáltan vissza zuttyant a trónszékére.
Pillantása a jobbjára esett.
A király ritmikusan nyitogatta, zárogatta a markát.
A jogar...
Amióta a Szent Jogart elrabolták tőle, azóta kezdődtek a bajok...



Kékes villanás látszódott a trónszék mellett.
Egy karmazsinvörös köpenyt viselő öregember jelent meg a trónteremben!

-Aurange főmágus! - kiáltott fel hirtelen a jövevény felé fordulva a király.

- Miért nem jelentkeztél eddig? - Miért nem segítettél??

- És, egyáltalán tudod mi történt??

- Elrabolták a jogart, és...

- Mindent tudok királyom! - hajtott fejet az öregember.

- De, eddig mint már régebben mondtam, nem tehettem semmit a királyság érdekében mert velejéig gonosz ikertestvérem, Magus Deathspell megérezte volna és rögtön megtette volna az ellenlépeseket!

Megint meghajolt.

- Hát ezért nem segíthettem ilyen hosszú időn át!

Maximus királynak megenyhültek a vonásai.

- Most viszont eljöttél... - mondta lassan.

- Ez azt jelenti, hogy...

- Igen, jó király!

- Kidolgoztam egy bonyolult varázslatot, amivel ÉN UGYAN NEM, de MÁS segíthet rajtunk!

Aurange főmágus szelíden megragadta a király karját, majd kedvesen megszólalt:

- Gyere királyom, tegyük meg az előkészületet, eme pompás varázslathoz...

- És most már remélhetsz...

...A királyi palota egyik pompás terme került átalakításra.
A teremből kihurcoltak mindent, és immár különböző vegyszerek, lombikok, és egyéb rejtélyes holmik borították. Hogy miért nem felelt meg az ősmágusnak a királyi varázslók egyik terme, az rejtély volt.

Maximus király felemás arccal vizslatta az elmélyülten dolgozó főmágust. 

- Több évig nem jelentkezett, most pedig csodákat ígér... - gondolta.

- És biztos hogy ez a... varázslat segíteni fog?

Aurange mágus beletöltött egy kis üvegcse zavaros folyadékot egy nagyobb üvegibrikbe, mire az még a kicsinél is zavarosabbá vált.

- Igen jó király!

- Kérlek higgy nekem!

- Ahogy eddig elmondtam, ez egy olyan nagy erejű varázslat, ami egy másik világból ide teleportál pár hatalmas erejű hőst!

Az öreg mágus szemében a lelkesedés tüze lángolt, miközben összeszorította kicsiny öklét.

- Hatalmas hősöket fogok megidézni, amilyeneket eddig nem látott ez a föld!

Saját szavaitól úgy fellelkesült, hogy még az eddiginél is sebesebben kezdett matatni gyanús kellékei között.

Maximus király elbizonytalanodva nézett vissza rá, majd félre siklott róla a tekintete.

Eddig, annyi szenvedésben és csalódásban volt része, hogy már nem tudott teljesen hinni a semmiből felbukkanó ősmágus szavaiban.

- És ezek a... - szólalt meg megint - ...a hősök... egyedül képesek lesznek arra, hogy vissza verjék a lázadók töménytelen csapatait? - kérdezte tamáskodva.

A főmágus, mivel most nagyon elfoglalt volt nem fordult a király felé, hanem enélkül válaszolt a feltett kérdésre.

- Ahogy mondtam, ezek a hősök különböző idegen világokból fognak érkezni! - Kérlek bízz a szavamban!

- E hősök, emberfeletti erővel, és ami még a háború taktikus jellegét tekintve fontosabb, emberfeletti intelligenciával  rendelkeznek!

- Secc-perc alatt visszahódítják a birodalmunk, ne félj! - mondta egészen vidáman.

- Amúgy erre nincs igazán szükség!

- Igazából csak annyi a feladatuk, hogy vissza szerezzék a Szent Jogart! - kacsintott korához egyáltalán nem illő módon a főmágus.

- Ha az a újra a te kezedben fog nyugodni, nem lesz nehéz vissza állítani a rendet az országban!

-  Ehhez pedig ugye bár csak az kell, hogy elfogjanak néhány lázadó nagyurat, és kiverjék belőlük a jogar hollétét!

A király álmélkodva hallgatta e szavakat de nem vágott közbe.

- Tehát "Bounty-kra" lesz csak szükségünk... - mondta a vénség és megint kacsintott.

- Hogy mikre?? - képedt el Maximus.

- "Bounty-kra!" - ismételte újra az öregember. 

- "King's Bounty-ra"...

- "King's".... mire?? - értetlenkedett a király újra.

- Nem fontos! - legyintett újra az aggastyán.

Maximus király a biztonság kedvéért a királyi testőrök felé pillantott.

A trollok ostoba arccal néztek vissza. Az a szerencsétlenül járt lúdtalpas troll, akit pár éve egy varázslattal megpörkölt a főmágus, bizonytalanul kezdett pislogni a számára képzelt biztonságot nyújtó sötétítő felé.

- Aura... - kezdte a király, de hirtelen ravaszul meggondolta magát.

- Magus Deathspell! - kiáltotta fel váratlanul.

A főmágus nem szívta be a cselt, és nem kapta fel a fejét a név hallatán.

Maximus fenyegető mozdulattal meglazította a kardját a tokjában.

-...Honnan tudjam, hogy te vagy az... és nem a gonosz ikertestvéred, Magus Deathspell...? - kérdezte.

Az agg főmágus végre a király felé fordult, és újra kacsintott, de most már vigyorgott is hozzá!

- Miből, király?? - kérdezte továbbra is vigyorogva.

- Hát, például abból, hogy nem robbantottam szét a fejedet egy varázslattal eddig... 
- Vagy mit gondolsz Magus Deathspell, "kedves" testvérem nem ezt tette volna hanem elkezd itt bohóckodni ezekkel a varázsszerekkel? - kérdezte incselkedve majd visszafordult a vegyszereihez.

Ám meggondolhatta magát, mert hirtelen hátra kapta a fejét, és megint kacsintott, mintha ezt elfelejtette volna!

Maximus király elhűlve meredt az aggastyánra.
Egyre furcsábbnak találta a viselkedését!

- Mióta szokott a méltóságteljes Aurange csak úgy kacsingatni, mintha megveszett volna? - kérdezte magától. Majd végig vizslatta a főmágust, ám semmi szokatlant nem látott a háttal álló öregemberen.

Aurange, mintha csak megérezte volna, hogy figyelik megint hátra kapta a fejét de most komoly képet vágott.

- Nem hiszel nekem királyom...? 

Maximus fáradtan elengedte a kardja markolatát.

Túl fáradt volt ő már holmi ravasz kereszt kérések kiötléséhez...

Aurange folytatta még egy jó darabig az előkészületeket, ez alatt Maximus király zavartan állt egyik lábáról a másikra, aztán végül megszólalt:

- És mikor idézed ide azokat a... azokat a hősöket?

Aurage a változatosság kedvéért újra kacsintott mintha tényleg megveszett volna, majd vigyorogva megszólalt:

- Amikor lemegy a nap...

- Tudod, akkor erősödnek a szellemi erők...

- Aha! - vágta rá automatikusan a király, az értelem teljes mellőzésével...






...Aurange főmágus, megint össze dörzsölte a kezeit, majd némi büszkeséggel az arcán hátra fordult a király felé.

- Most figyelj királyom! - kiáltotta kappan hangon, ami egyáltalán nem illett a hosszú szakállú aggastyánhoz.

Aurange tett pár bonyolult mozdulatot, majd megint nagyot rikoltott.

A vele szemben lévő idéző körben megjelent ugyan némi füst, ám ezt eltekintve nem történt semmi!

A nagy produkcióra meghívott udvari mágusok, és a király is némi csalódással mordult fel.

- Mindjárt, mindjárt! - rikácsolta izgatottan az öregember, és izgatottan rohangászni kezdett a teremben.

- Egyre furcsább, ez az Aurange! - Ha ő az egyáltalán... - gondolta újra Maximus kétkedve.

Aurange-et nem igazán izgatták a csalódott hangok. Némi piszmogás után, megint rikácsolni kezdett:

- Mindjárt, mindjárt, mindjárt... - ismételte többször.

- Most! - helyesbített hirtelen.

Az idéző körben füst lebbent, és..., és..., és...

És tényleg megjelent a felrajzolt hatszögben egy hatalmas, tetőtől talpig páncélba bújt, nemes arcélű szakállas "Knight"!

- Ehehehe! - Ez az! - rikácsolt újból a főmágus, és teljesen váratlanul megint Maximus felé kacsintott mintha tényleg megbolondult volna!

- Nincs még vége! - ordított fel megint jókora büszkeséggel a hangjában.

Aurange újabb mozdulatokat tett. Füst lebbent, és a "Knight" mellett egy új alak jelent meg!

Az első alakhoz hasonlóan ez az alak is páncélt viselt, ám nem súlyos lemezvértet, hanem csupán könnyű láncinget. Felette, talárt hordott, amelynek mellrészén egy szent kereszt volt látható.
Ha ez nem tette volna nyilvánvalóvá, hogy az alak  egy "Paladin", akkor a lavór frizura, és az ájtatos képe minden kétséget kizárt volna.

- Tadiddam! - Megy ez! - rikoltott teljesen váratlanul Aurange. Újabb matatásba fogott, majd megint rejtélyes mozdulatok következtek.

Az idéző körben újabb alak jelent meg!

Már annyian voltak, hogy az elsőnek érkezettek kiszorultak a hatszögből!
Most, mindenki meglepetésére nem újabb férfi érkezett, hanem egy csinos nő!
A fitos arcot éjfekete haj koronázta, ami formás mellekre omlott alá. Az egész nőből szinte sütött a mágia, de ha az nem tűnt volna fel mindenkinek, akkor a testén lévő éjfekete mágikus tetoválások nyilvánvalóvá tették, hogy ő egy nagy erejű "Sorcerer"!

- Király! - rikoltott fel önelégülten Aurange ősmágus egészen furcsa stílusban, össze dörzsölte a kezeit, majd Maximus király felé fordult.

- Nem rólad van szó királyom! - rikácsolta kacsintva, majd hozzá tette:

- Lesz még egy utolsó "karakter"! - kiáltotta.

- "Karakter"? - hüledezett a király.

- "Kar"... micsoda? - kérdezte. ám a főmágus csak nagyot legyintett.

- Először "King's Bounty"... - Vagy micsoda! - motyogta a király.

- Most meg "Karakter"...

- Egyre furább ez az Aurange! - gondolta megint Maximus király, de már nem aggódott, mivel kezdett bízni Aurange szavaiban. Mást úgy sem tehetett.

Utoljára csapot fel füst az idéző körben.
Most egy hatalmas izomzatú barbár jelent meg az idéző körben.

Jöttére, mindenki befogta az orrát!
Na, nem azért mintha túlzottan büdös lett volna, hanem azért, mert a harcos, egészen amatőr módon, hogy bicepszei még ragyogóbbnak tűnjenek, szilikon spray-vel fújta le magát tetőtől talpig!

- Na... - Na, ők lennének a választható "karakterek".. - lihegte vigyorogva Aurange ősmágus.

Bár mosolygott, azért látszott rajta, hogy a varázslat eléggé kimerítette!

A jövevények mindegyikéből sütött a nagybetűs hatalom, ám volt még valami ennél is biztatóbb: Mindannyiuk szeméből emberfeletti intelligencia csillogott!
A jövevénynek, jobban mondva a HŐSÖK, eddigre értették meg hogy miről van szó, mert megigazgatták a ruhájukat, és egymás után kihúzták magukat!

Először a nemes arcú, páncélos lovag állt be olyan pózba, mintha csak fényképezték volna.

- KNIGHT! - mennydörögte miközben magára mutatott.

Ez után a láncinges, ájtatos képű fickó kiáltott fel, miközben meghajolt:

- PALADIN!

Most a kis boszorkány volt soron, ő úgy is állt be féloldalasan, hogy legjobb formáját mutassa. Mint egy kis manöken! Cicci ki, has be!

- SORCERER! - visította.

Utoljára a szilikon spray-s barbár mutatkozott be:

- BARBARIAN! - röfögte.

Ez után némi csend következett.

Mindenki a királyra nézett.

Maximus végre megértette, hogy miről van szó, és FELÉD FORDULVA NEKED SZÖGEZTE a felhívást:

- MOST PEDIG, VÁLASSZ KARAKTERT KEDVES JÁTÉKOS!

Színpadiasan megreszelte a torkát, majd folytatta.

- Mentsd meg a királyságomat!

- Szerezd vissza a jogaromat a lázadóktól, hogy helyre álljon a béke!

A király beszéde úgy látszik nagy tetszést okozott, mert az udvari varázslók apró tapsokkal díjazták.

Ez után, viszont mindenki úgy állt a teremben, mint a színész aki elmondta, eljátszotta a szövegét, és nem tudja hogy most mit kéne csinálnia mivel még mindig színpadon van.

A háttérben zavar támadt. 
Pár díszletező munkás tűnt fel, és elkezdte lebontani a nagy hátsó díszletet, ami palota kilátását biztosította. Erre volt felfestve a lángoló falvak, és a lázadók várai.
Ez előtt szomorkodott nem rég Maximus király oly nagy átéléssel...

A csendet az Aurange-t alakító öreg színész törte meg.

- Hé, fiúk, még nincs vége! - kiáltott a korán érkező munkások felé.

AZ ŐSMÁGUS FELÉD FORDULT, és megszólalt:

- Engem a királyi vár mögötti blokkban találsz meg! Küldetésedet tudom majd segíteni!

Megint csönd támadt.

Páran vakarózni kezdtek.

- Na... - próbálkozott valaki, ám a szót Maximus király vette át:

- Most pedig, ha mindezt a rizsát elolvastad...

- Igen, tudom, hogy olvasol...

- Most éppen ezt....

- Na... Szóval, töltsd be a "King's Bounty" c. számítógépes játékot, és játszd végig!

Maximust alakító színész királyi, de egyben türelmetlen mozdulatot tett.

- Na... - Mire vársz még?

- Tényleg vége a szövegnek!

- A francba!

- Hagyd már abba az olvasást, mert kurvára viszket a fejem ez alatt a bazi nagy paróka alatt!

Búcsúzólag a szereplők bepózoltak  a király pedig elkiáltotta magát - Csíííz! - , mire mindannyian szélesen elvigyorodtak, és hevesen integetni kezdtek FELÉD!


T h e  E n d 



Írta: Gazda Zoltán (Jonowsky) jonowsky@freemail.hu, www.extra.hu/jonowsky (Csomó saját kaland van fent!)
Ez az írás, az általam készített King's Bounty Pack része!



